Det fins flere mennesker i live nå enn som har dødd hittil i historien.
Men antall døde øker.
En dag vil det ikke være plass til å begrave noen flere.
Så hva med skyskrapere for døde, som kan bli bygget nedover?
De kan være under skyskraperne til de levende, som bygges oppover.
Man kunne begravd mennesker 100 etasjer ned-
- og en hel død verden kunne vært under den levende.
...far til vår Herre, Jesus Kristus, som har velsignet oss alle...
Er det ingen som vet at det ikke er noen i kisten?
Vi burde fylt den med skoene hans eller noe.
Det er som en liksom-begravelse. For en gullfisk eller noe.
- Det er som det er, Oskar. - Det gir ingen mening.
Tenk om man kunne ta heisen ned for å besøke ens døde slektninger-
- som man kjører over broen for å besøke venner i Brooklyn-
- eller tar fergen til Staten Island.
Pappa sa en gang at New York tidligere hadde en sjette bydel.
Rett ved siden av Manhattan.
Men man kan ikke dra dit lenger-
- for den fløt bort, og ingen vet hvor den er.
Du som tror du er så smart. La oss finne den sjette bydelen.
Ok.
- Og? Hva? - Hva "hva"?
Hva er det jeg skal finne? Hva er ledetrådene?
Han trakk på skuldrene som om han ikke ante hva jeg mente.
Det likte jeg.
Det var favorittleken min sammen med pappa.
Vi kalte den leteekspedisjonen.
Jeg har funnet noe fra hvert tiår i det 20. århundre.
Du er steingod.
Han er steingod.
Letingen etter den sjette bydelen var den aller største ekspedisjonen.
Jeg har amatørinsektforsker, frankofil-
- amatørarkeolog, datakonsulent.
- Hvorfor "amatør" på alt? - Det er en kompliment.
Amatørpasifist?
"Pasifist."
- Amatøroppfinner. - Oppfinner. Den var bra.
Ok, da har vi det.
Pappa laget ekspedisjonen slik at jeg måtte snakke med folk.
Som han visste var vanskelig for meg.
Hva vil du?
- Hva tror du? - Det kan bli nyttig.
Du kan da si om jeg er på rett spor?
Hvordan kan jeg ellers noen gang ha rett?
En annen måte å se det på er...
Hvordan kan du da noen gang ta feil?
Vær så god, og takk skal du ha.
SLUTTIKKE Å LETE
Central Park pleide ikke å være der den er nå.
Pappa sa den lå midt i den sjette bydelen.
Svære kroker ble drevet dypt ned i bakken-
- og parken ble dratt av alle menneskene i New York-
- som et teppe over gulvet, fra den sjette bydelen inn i Manhattan.
Jeg fant noe. Over!
I hvilket område, Oskar? Over!
Sone E-3. Over!
Pappa sa at det kun var for sporene i Central Park-
- at vi vet at den sjette bydelen eksisterte.
Hvor kommer dette fra?
Det var min fars. Bestemor ga meg det da jeg var liten. Det ble lite brukt.
Hva er dette?
Bestemors gamle filmopptak. Jeg har ikke sett dem på flere år.
- Vet du hvordan faren din så ut? - Nei, ingen aning.
Det jeg vet, er at han var fra Dresden, som er i Tyskland.
Han hadde det ikke så bra og fant ut at han ikke orket å ha en familie.
- Er det alt? - Det er alt.
SCHELL & SØNN GULLSMED
Har du alltid ønsket å bli gullsmed?
Jeg kunne kanskje ha likt å være forsker.
Det får jeg aldri vite.
- Hvorfor ikke? - Fordi jeg er gullsmed.
Strawberry Fields. Belvedere Castle.
Hva leter han etter?
La ham fortelle det når han finner det.
Han må gå gjennom hele parken og snakke med alle han møter.
- Den beste leteekspedisjonen hittil. - Ikke gjør det så vanskelig.
Er det lett, er det ikke verdt bryet. Hva slags voksen blir han da?
Jeg vet ikke. Derfor har jeg deg.
Han blir en som forelsker seg i den første sjefete...
Jeg mener vakre... mykhårete damen, som forteller ham hva han skal gjøre.
Som å skrive ut sjekken? Det er den siste. Den er på 71.40.
- 71 dollar og 40 cent. - Hvor skal du?
Sengetid!
Fantes det virkelig en sjette bydel?
Som med alt annet man vil tro på, kan man finne grunner til det.
- Hvilke grunner? - Ledetrådene, så klart.
- Hvilke ledetråder? - Hvilke? Ledetrådene, vel!
De underlige fossilfunnene i Central Park.
Den avvikende pH-balansen i reservoaret der.
Og det bringer oss til huskene.
Ifølge avisen som skrev om det-
- ble det funnet en beskjed under en av huskene i Central Park.
Og grunnet mange vitenskapelige tester-
- som du er for ung og jeg for ukyndig til å forstå-
- klarte de å fastslå at beskjeden må ha vært skrevet i den sjette bydelen.
Hva sto det på den?
For et fantastisk spørsmål. Det må vi finne ut.
Det står det ikke. Det burde det, men gjør det ikke.
- Kan jeg få se? - Hva vil du se? Vil du se her? Nei?
Det var den siste samtalen vi hadde.
- Gi meg den. - Den er bak deg! Vent.
Den neste gangen jeg hørte pappas stemme-
- var da jeg kom hjem fra skolen om morgenen den verste dagen.
Klossmajor!
På grunn av det som skjedde, fikk vi dra tidlig hjem fra skolen.
Det er det vi har hørt som har skjedd.
Det er forferdelig.
Det er ikke lov å røyke i lobbyen. Du kan havne i trøbbel.
Det skjer ikke i dag. Hvor er foreldrene dine?
Er noen av dem i sentrum?
Mamma er på jobb. Pappa er i et møte et eller annet sted.
Det er uansett ikke din sak, dumrian.
Fanden ta deg, Oskar.
Kyss meg i ræva.
Å, herregud!
Beskjed nummer én, 11. september kl. 08.56.
Er du der? Hallo? Hvis du er der, kjære, så svar.
Jeg prøvde nettopp kontoret, men ingen svarte.
Du, det har skjedd noe. Jeg har det bra.
De ber oss bli hvor vi er og vente på brannmannskapet.
Det går nok bra. Jeg ringer igjen når jeg vet mer om hva som skjer.
Jeg ville bare si at jeg har det bra, ikke bekymre deg.
Jeg ringer igjen senere.
Beskjed nummer to, 11. september kl. 09.12.
Er du der? Er du der? Det er meg igjen.
Hallo? Beklager, jeg håpte at du var hjemme.
Du vet kanskje ikke hva som har skjedd, men jeg har det bra.
Det går bra. Vi venter fortsatt på å få vite hva vi skal gjøre.
Det er temmelig kaotisk. Det skal være brannmenn på vei. Hva?
Hvis solen eksploderte, ville vi ikke visst om det før etter åtte minutter-
- for det er den tiden det tar lyset å nå oss.
I åtte minutter ville verden fortsatt være lys-
- og det ville fortsatt føles varmt.
Det var ett år etter at pappa døde-
- og jeg kunne føle at mine åtte minutter med ham-
- var i ferd med å renne ut.
Jeg hadde ikke vært i pappas skap siden den verste dagen.
Mamma hadde ikke rørt tingene hans.
Alt var fortsatt der.
Oskar, går det bra?
Dette er Oskar Schell. Bestemor? Er du våken? Over.
Bestemor?
Dette er bestemor. Hva er det, skatt? Får du ikke sove?
Vil du at jeg skal komme bort? Over.
Sa pappa noe til deg om en spesiell nøkkel? Over.
En spesiell nøkkel?
Jeg tror ikke det. En spesiell nøkkel til hva?
Hva var den spesielle nøkkelen til? Over.
Er leietageren hjemme? Over.
Leietageren? Nei, han er aldri hjemme så tidlig. Over.
Bestemor leide ut et rom til en mann tre uker etter den verste dagen.
Hvorfor er leietagerens dør alltid stengt?
- Hvorfor får jeg ikke møte ham? - Han liker ro.
Hvorfor kan du ikke fortelle noe om ham?
Han er en jeg kjente i gamlelandet. Spill nå.
- Hvor lenge blir han her? - Han blir aldri lenge noe sted.
Er han farlig?
Hvis du noen gang ser ham, så ikke si et ord.
Han kan bli veldig sint. Spill nå.
Hva er det du har funnet, Oskar? Over.
Er du der, Oskar?
Oskar?
Den er til et skrin med lås.
Den er ikke som noen av disse. Den er tykkere, hardere å brekke.
Men den er ikke til en safe, tror jeg.
Det kan være til en bankboks eller en postboks.
Den er gammel. Kanskje 20-30 år gammel.
Hvordan finner jeg de som lagde den?
- Det kan være hvem som helst. - Låsen den passer til, da?
Det vet jeg ikke. Du får prøve den i alt du kommer over.
Du vet aldri hvor en nøkkel passer. Det fins en million muligheter.
Det er det jeg liker med nøkler. Alle åpner noe.
Bare én.
Burde ikke du være på skolen?
Det er Martin Luther King juniors dag.
Løgn nummer to.
Jeg begynte å telle løgner den dagen da jeg sa at jeg hadde feber.
Jeg vil ikke smitte alle på skolen. Jeg kan være en vandrende bakterie.
Jeg trodde Martin Luther Kings fødselsdag var i januar.
Den var det før. De forandret det.
Løgn nummer tre.
Vent litt, Oskar.
Hvem er Black?
På konvolutten. Er det noen du kjenner?
Det kan være noen som vet noe om nøkkelen.
Takk for at du er en super låsesmed.
Hva trenger du dem til?
Et prosjekt om folketellingen.
Løgn nummer fire.
- Hvorfor er du ikke på skolen? - De sa atjeg allerede kan for mye.
Black, Black, Black.
Black var helt bestemt en person. Antagelig.
Hvis Black var en person, må han eller hun ha kjent pappa.
472.
Men hvordan? Og hvordan skulle jeg finne ham/henne?
Var dette en leteekspedisjon?
Lagos i Nigeria. Og den drev...
Pappas ekspedisjoner inneholdt alltid en reise.
...2278,3 nautiske mil.
Brasil!
Han planla dem alltid til den minste detalj.
8 km/t.
700.
Hva annet kunne det være?
Når det fantes en nøkkel, måtte det finnes en lås.
Når det fantes et navn, måtte det finnes en person.
Jeg er hjemme.
Det måtte finnes en lås.
Jeg kom til å finne den fordi det var det han ville.
Q-56. Q-56.
Og fordi det var den eneste måten å forlenge mine 8 minutter med ham.
Kanskje jeg kunne forlenge dem til for alltid.
Jeg pakket en ryggsekk med ting jeg trengte for å overleve.
En israelsk gassmaske bestemor kjøpte to uker etter den verste dagen.
Tamburinen min, for å hjelpe meg å bevare roen.
Kikkerten, selvsagt.
Jeg måtte reise lett for å være raskest mulig.
Ekspedisjonsdagboken min.
Kameraet til min fars far.
Et univers uten grenser av Hawking, som pappa pleide å lese for meg.
Mobiltelefon.
Fig Newton-kjeks, som jeg elsker.
Nøkkelen, selvsagt.
Og pappas beskjed om å ikke slutte å lete.
Og det skulle jeg ikke, aldri.
Hei, du.
Hvor skal du?
Ut.
Hvor?
Jeg sa jo det. Til tegneserie- konferansen med Minch. Snart tilbake.
Løgn nummer fem. Bortsett fra det med "snart tilbake".
Ha mobilen din på, og kontakt meg hver time, ok?
Jeg mener det!
Jeg visste ikke hva som ventet meg.
Selv om jeg hadde vondt i magen og tårer i øynene-
- var jeg fast bestemt på at ingenting skulle få stanse meg.
Ikke engang jeg.
Første visitt: Abby Black i Fort Greene i Brooklyn.
Siden jeg får panikk av offentlig transport, gikk jeg.
Jeg har alltid hatt problemer med å gjøre visse ting.
Heisen virker, smarten.
Jeg vet det, dumrian.
Men den verste dagen gjorde listen av ting lenger.
Gamle mennesker. Løpende mennesker. Fly.
Høye ting. Ting man kan bli sittende fast i.
Høylydte ting. Hyling, gråting.
Folk med stygge tenner, vesker uten eiere.
Sko uten eiere. Barn uten foreldre. Ting som ringer, ting som ryker.
Folk som spiser kjøtt, folk som ser opp. Tårn. Tunneler.
Raske ting. Bråkete ting. Ting med lys, ting med vinger.
Jeg får ekstra panikk av broer.
- Kom igjen, prøv. - Jeg kan ikke.
Hvis du ikke prøver, får du aldri vite det.
- Prøv, da. - Ikke bli skuffet over meg!
Kom nå. Ta jusen din.
Det var bestemor som tok med meg til disse huskene.
Yndlingshusken min-
- var én, to, -
- den tredje fra høyre.
Jeg trodde den ville gå høyere enn noen av de andre.
Når alle andre hadde dratt hjem... husket jeg.
Det var bare meg og huskene.
Jeg tenkte mye her oppe. Spesielt da jeg lærte å få fart.
Jeg husket så høyt jeg kunne.
Til jeg ikke kom høyere.
Og da... hoppet jeg.
En liten stund følte jeg meg fri som fuglen.
Du burde prøve, Oskar.
- Det kan endre måten du ser ting på. - Det er ikke trygt.
Du er ikke nødt til å hoppe.
Kan vi gå hjem nå?
Fort Greene.
Fort Greene!
Fort Greene! Fort Greene!
- Hva er det du gjør? - Hei, jeg heter Oskar Schell.
Kjente du pappa, Thomas Schell?
- Du er vel Abby Black? - Ja.
Folk sier det vel stadig, -
- men slår du opp "utrolig pen" i ordboken, er det bilde av deg der.
Abby, jeg prøver å si noe her.
- Hva gjør du? - Kan jeg komme inn?
- Det passer ikke så bra nå. - Hvorfor ikke?
- Jeg holder på med noe. - Jeg går ovenpå for å få det gjort.
- Jeg også. - Så får du gjøre som du vil.
Hva holder du på med, da?
- Er det egentlig din sak? - Er det et retorisk spørsmål?
Jeg måtte komme meg inn.
Jeg er veldig tørst!
Løgn nummer sju.
Hva vil du ha å drikke?
Iskaffe med fløte, takk.
Kommer du inn?
- Dette liker jeg. - Det gjorde jeg også.
- Hvor mye vet du om elefanter? - Nesten ingenting.
Jeg vet ganske mye.
Loxodonta Africana.
En kvinne tilbrakte ti år i Kongo, der hun gjorde opptak av elefantstøt.
Abby! Hvor er alt?
Nå har hun begynt å spille av lydene for elefantene.
Da hun spilte av døde elefanters støt til familiemedlemmer, husket de.
De kom bort til jeepen, høyttaleren.
Mon tro hva de følte da de hørte støtene.
- Jeg vet ikke. - Jeg drar nå. Jeg ringer deg igjen.
- Gråt de? - Bare mennesker gråter tårer.
Endatil elefanten på bildet gråter.
Det ser slik ut, men bildet er nok manipulert med Photoshop.
Ikke gråt.
Hei, Bob, står til? Jeg har det bra. Og familien? Flott.
Vi har det bra, bare bra. Møt meg på kontoret klokka tre, ok?
- Hvem var det? - Mannen min.
Du syns vel at dette er veldig merkelig.
Jeg syns mange ting er merkelige. Folk sier stadig at jeg er merkelig.
Jeg har blitt testet for å se om jeg har Aspergers syndrom.
Pappa sa den er for de som er smarte, men som ikke løper bent.
Testen ga ikke noe endelig svar.
Så du kjente ham ikke? Thomas Schell?
Han var i bygningen.
Den 11. september.
Jeg leter etter låsen til en nøkkel som lå i en konvolutt som var pappas.
Beklager, jeg vet ikke noe om nøkkelen eller faren din.
Kan jeg låne det?
Du kan få det.
Jeg trodde du likte det.
Det er mange ting som vil endre seg her.
Får jeg gi deg et kyss?
Du er en skjønn gutt, men jeg tror ikke at det er så lurt.
Kan jeg ta bilde av deg så jeg husker deg?
Hvordan var tegneseriekonferansen?
Var du der hele dagen?
Kan du låse opp døren?
Oskar, kan du vennligst åpne døren?
Oskar?
Hører du meg, Oskar? Slipp meg inn.
Vær så snill å slippe meg inn.
Hvorfor vil du komme inn?
For å si at jeg er glad i deg.
Jeg håpte du var hjemme. Jeg vet ikke om du har hørt om det, -
- men jeg har det bra.
Alt går bra. Vi venter fortsatt på beskjed om hva vi skal gjøre.
Det er kaotisk. Brannmannskapet skulle komme. Hva?
Beskjed nummer tre, 11. september kl. 09.58.
... overlevde en utrolig hendelse, sammenrasingen av tårnene.
Som sagt er de 110 etasjer høye...
- Og det som falt... - Oskar?
Oskar?
- Går det bra med deg? - Ja.
- De slapp deg tidlig hjem fra skolen. - Ja.
Vet du hva som har skjedd?
Ja.
Moren din kommer snart hjem.
Vil du bare vente her til hun kommer?
Jeg antar det.
Skal jeg vente her sammen med deg?
Jeg klarer meg.
- Er du sikker? - Helt sikker.
Er du sikker?
Oskar.
Oskar. Oskar!
Ringte faren din?
Er det noen beskjed på svareren?
Takk.
Alle linjene er opptatt. Vennligst...
Alle linjene er opptatt.
Vær så snill.
Beklager, samtalen kommer ikke gjennom. Vennligst prøv igjen.
Alle linjene er opptatt. Vennligst...
Ok...
Grunnet stor pågang kommer ikke samtalen gjennom.
Jeg vet ikke, mor, jeg har fortalt alt jeg vet.
Sykehusene, politiet, og alle telefonnumre jeg kan finne.
Jeg gikk bare glipp av en av de oppringningene...
Nei, ikke kom.
Jeg vil ikke gjøre det verre for Oskar enn det alt er.
Jeg ringer hvis jeg trenger deg, ok?
Spiller inn.
Hei, du har ringt Schell-familien. I dag er det tirsdag 11. september.
Dette er dagens faktum:
Det er så kaldt i Jakutsk at pusten fryser-
- med en knitrende lyd som de kaller stjernenes hvisking.
Hei, du har ringt Schell-fam...
Nå trenger ingen å høre dem, som jeg måtte.
Som om det aldri skjedde.
Hver gang jeg forlot leiligheten, ble jeg litt gladere-
- fordi jeg kom nærmere pappa.
Men jeg ble også litt tristere, fordi jeg fjernet meg fra mamma.
Hvorfor ser du sånn på meg?
- Hvordan da? - Som om jeg har gjort noe galt.
- Har du mobilen din? - Her.
Jeg er glad i deg.
Kanskje hun ventet der til jeg gikk.
Eller kanskje hun alt hadde gått vekk.
Kanskje hun snakket for stilt til at jeg kunne høre det.
Hazelle Black bodde i Hamilton Heights.
Kjære Gud, jeg ber om at du passer på lille Oskar.
Og jeg ber om et mirakel for ham.
Hold ham trygt i dine kjærlige armer på hans vei.
Amen.
Husk: Hver dag er et mirakel.
Jeg tror ikke på mirakler.
Å finne det nøkkelen passer til-
- ville være et mirakel.
Jeg begynte med et enkelt problem: En nøkkel uten lås.
Jeg lagde et system som jeg trodde passet.
Jeg delte alt opp i små deler-
- og prøvde å tenke på hver person som et tall i en kjempestor ligning.
Den kan være til en bankboks eller skrin med lås.
Den er gammel. Får jeg prøve om den passer til noe?
Men det fungerte ikke.
For folk er ikke som tall. De er mer som bokstaver.
Og bokstavene ønsker å bli til historier.
Og pappa sa at historier må deles.
Sånn ja, press med benet!
Jeg hadde beregnet en seks minutters- visitt til alle som het Black.
Men de ble aldri på bare seks minutter.
Alle tok seg lenger tid enn jeg hadde tenkt.
For å trøste meg og gjøre meg gladere etter det med pappa.
Og for å fortelle meg sin historie.
Men jeg ville ikke bli gladere og ønsket ikke venner.
Taekwon-Do. Muzeum.
Jeg ville bare ha låsen.
0,25 delt på 65... 156 dager delt på 52 er lik 3 år.
Jeg kom ikke noe nærmere pappa.
Jeg var i ferd med å miste ham.
- Hva er du? En eller annen drittsekk? - Pikkræv!
Skittstøvler! Alle sammen i denne teite, faenzawa bygningen.
Det må være en veldig forvirrende dag.
Jeg ringer snart igjen.
Beskjed nummer fire...
Hva er det, Oskar?
Lover du å ikke begrave meg når jeg dør?
Det er midt på natten, Oskar.
Lover du å ikke begrave meg?
Du kommer ikke til å dø.
Du kommer til å leve et langt, langt liv.
Er du sikker på at du er glad i meg?
Helt sikker.
Så legg meg i et sånt mausoleum over bakken.
- Vi må ta en prat. - Om mausoleet?
Nei.
Om det som foregår.
Hvorfor er det så vanskelig å snakke med meg?
Du sover jo halvparten av tiden.
Og i den andre halvdelen glemmer du den første.
Du er hva man kaller in absentia.
- En fraværende forelder. - Det var slemt.
- Hvilken del? - Alt sammen.
Pappa pleide å si at sannheten gjør en fri.
Vel... pappa er ikke her. Det er bare oss to.
- En og en kvart, for å være nøyaktig. - Du går ikke ut herfra!
- Hva om jeg dør i morgen?! - Det gjør du ikke.
- Det trodde ikke pappa heller. - Det kommer ikke til å skje deg.
Hva vet du om det? Du vet ingenting. Du begravde en tom kiste.
Det er ikke poenget. Minnet om ham er der.
Det er poenget! Pappa var bare celler.
- Nå er de på hustak, i elver... - Oskar!
...i lungene til alle i New York, som puster ham inn hele tiden!
Det er ikke sånn det fungerer!
Du vet ikke noe om atomer og molekyler!
Kanskje han er en del av hundedritten i Central Park!
- Nå er det nok. - Beklager, hundelort.
- Hold opp! - Men det er sannheten.
Kun fordi pappa er død, må ikke du være ulogisk.
Alt gir ikke mening, Oskar! Det fins ikke et svar på alt.
Du er bare dum! Det er fullstendig meningsløst!
Det er bare en kiste! En tom kiste!
Jeg vet at det er en tom kiste! Jeg vet det.
Men jeg gjorde det for meg og deg, så vi i det minste kunne prøve-
- å ta farvel med ham.
For han er borte, Oskar. Og han kommer ikke tilbake. Aldri.
Jeg vet ikke hvorfor en mann fløy et fly inn i en bygning.
Jeg vet ikke hvorfor mannen min er død.
Men uansett hvor hardt du prøver, vil det aldri gi mening-
- fordi det gjør ikke det. Det gir ingen mening!
Faenzawa ta deg! Du vet ingenting!
Hvorfor løy du for meg?
Hva snakker du om?
- Hvor var du? - Når da?
- Den dagen. Den verste dagen. - Du vet at jeg var på jobb.
Det var ingen her.
Jeg skulle ønske jeg var her.
- Men det var ikke mulig. - Du burde gjort det mulig!
Jeg kan ikke gjøre det umulige mulig.
Jeg skulle ønske det var du.
At du var i bygningen istedenfor ham.
Jeg også.
Jeg mente det ikke.
Jo.
Gå og legg deg igjen.
- Hei. - Linda?
Jeg har prøvd å få tak i deg. Jeg er på vei hjem.
- Hører du meg, Thomas? - Ja, jeg hører deg.
Dette er ubegripelig. Ser du på det?
Andre ønsker å bruke telefonen, så jeg har dårlig tid.
Jeg er hjemme om 20 minutter.
Hør på meg. Jeg er i World Trade Center.
Hva mener du med at du er i World Trade Center?
Jeg var på et møte. Men det går bra.
De ber oss bli hvor vi er. Vi knuste et vindu for å få luft.
Jeg er i 106. etasje. Vi er omtrent 50 stykker.
Hør her. Kom hjem med én gang.
Det går bra. Det vil gå bra med deg.
Hvor er Oskar?
Oskar er på vei hjem. Men hør nå, kom hjem med én gang.
Jeg skal... jeg skal ringe og fortelle ham det.
- Fortelle ham hva? - Jeg skal fortelle ham hva som skjer.
Vi er blitt bedt om å vente der vi er.
Brannmannskapet er på vei. Vi har det bra.
- Vi skulle vente her. - Thomas?
- Så det gjør vi. - Thomas...
- Greit? - Nei, det er ikke greit. Hør på meg.
Thomas, du må høre på meg. Dette er hva du må gjøre:
- Finn en trappeoppgang. Hører du? - Ja.
Finn trappene og kom hjem.
Elskling, jeg må legge på. Det er andre som må bruke telefonen.
- Det går bra. Det går så bra. - Slutt å si det. Bare finn trappene.
Jeg vil du skal vite at jeg elsker deg så høyt.
Jeg elsker deg.
Ikke slutt å snakke med meg.
- Jeg ringer igjen om noen minutter. - Fortsett å snakke med meg.
Vi har fått ubekreftede opplysninger fra en ansatt i United Airlines.
Vi understreker at det er ubekreftet, men det spekuleres i...
Bestemor, er du våken? Over.
Vær så snill å våkne. Over.
Vær så snill. Over.
Bestemor?
Jeg vet at det er noen der.
Jeg skal ikke skade deg. Jeg er bare fire år.
Løgn nummer 64.
JEG KAN IKKE SNAKKE
Hvem er du?
LEIETAGEREN
Jeg er Oskar Schell. Bestemors barnebarn. Vet du hvor bestemor er?
Ute? På denne tiden? Vet du hvor? Det gjelder liv eller død.
VI KAN VENTE SAMMEN
Er du en fremmed? Formelt sett?
Jeg går ikke inn på en fremmeds soverom.
Hvorfor snakker du ikke?
Er stemmebåndene dine skadet? Eller har noe skremt vettet av deg?
JA
Stilig. Når var siste gangen du snakket?
Prøver du noen gang å snakke? Kan du ikke prøve å si noe til meg?
Prøv, da.
"Navnet mitt er Leietageren."
Har du noe på rullebladet?
NEI
Lever du av å skade folk?
NEI
Hva er historien din, da?
MIN HISTORIE ER MIN HISTORIE
Jeg måtte si det til noen. Jeg kunne ikke holde det hemmelig lenger.
Kan jeg fortelle min historie?
Faren min døde 11. september.
Jeg gikk ikke inn på rommet hans i et år, for da ville jeg bare gråte.
Men en dag var jeg spesielt trist, så jeg gikk inn likevel.
Jeg savnet å trene Taekwon-Do med ham, som jeg alltid lo av.
Da jeg så i skapet hans med klærne og sakene hans-
- strakte jeg meg for å nå kameraet. Så knuste jeg en blå vase.
Inni var en konvolutt som det sto "Black" på.
Pappa etterlot seg noe som nøkkelen ville åpne, som jeg måtte finne.
Jeg tok den til låsesmeden Walt, som sa at nøkler kan åpne alt.
Det var 472 mennesker med etternavnet Black.
Det var 216 adresser. Noen av dem bodde sammen, naturligvis.
Besøker jeg to hver lørdag og fridag minus mine Hamlet-skoleteaterøvinger-
- vil det ta meg tre år å besøke alle. Og det skal jeg.
Besøke alle som heter Black og finne hva pappa vil jeg skal finne.
Den beste mulige planen.
Jeg delte menneskene inn i soner og måtte lyve for mamma igjen.
Hun vil ikke forstå. Jeg må finne hva nøkkelen passer til for å forstå-
- hvorfor han ble drept av folk som ikke kjente ham!
Jeg ser mennesker som ikke kan engelsk...
Hazelle Black, som er religiøs, ba til Gud.
Hun kunne bedt ham ikke drepe sin sønn-
- eller la folk fly inn i hus. Ba hun til en annen Gud enn de?
Jeg møtte en mann som er dame på samme tid.
Jeg ville ikke gå nær ham/henne, for hun/han skremte meg.
Jeg lurte på om hun hadde vagina, men hva så?
Hvordan ville verden vært hvis alle hadde samme frisyre?
Jeg ser Mr. Black, som har vært døv i 24 år. Noe jeg kan forstå-
- for jeg savner pappa si "Er du oppe?"
- La oss finne på noe. - Og tvillingene som maler sammen.
Og det fins et skur som må være et spor, men det er bare et skur.
Og Astrid Black, som tegner det samme om og om igjen.
Boris Black, som var lærer i Russland, sier at hjernen hans dør.
Og Ramos Black har en myntsamling, men ikke penger nok til mat.
Alan Black har utsikt over parken, men ingen nøkkel-
- som er verre enn å se på en mur.
Jeg føler jeg ser i en mur, for jeg har prøvd nøkkelen 148 steder.
Den åpnet ikke noe som inneholder det pappa vil jeg skal finne...
...så jeg vet at alt ordner seg. - Da gir vi oss.
Jeg er redd på fremmede steder.
Jeg må holde rundt meg selv så jeg ikke knekker sammen.
Jeg glemmer aldri det han sa om den sjette bydelen:
- Hvis ting er lette å finne... ...er de ikke verdt å finne.
Jeg er redd hver gang jeg går hjemmefra.
Jeg vet ikke mer enn da jeg begynte-
- unntatt at jeg savner pappa. Poenget var at jeg skulle slutte med det.
Det gjør så vondt. Av og til tror jeg at jeg kan finne på noe fælt.
FÆLT?
JEG ER TRETT, JEG LEGGER MEG
IKKE FORTELL BESTEMOR AT VI HAR MØTTES
VIL DU AT JEG SKAL
Skal hva da?
HJELPE DEG Å LETE?
Aldri i livet. Absolutt ikke. Nei, nei, nei.
Ja visst. Neste lørdag kl. 07.00.
Jeg ankom 23 minutter og 36 sekunder for tidlig for sikkerhets skyld.
Jeg visste ikke om jeg ville han skulle bli med.
Eller om jeg ikke ville han skulle bli med.
Jeg ville bestemme meg i løpet av dagen.
HVOR HEN?
Hvis du skal bli med, har jeg noen regler.
Du får to toalettpauser og én 19-minutts pause til mat.
Sightseeing er strengt forbudt, men historiske steder kan noteres.
Jeg har en liste på 15 enkle spørsmål om deg som jeg ønsker svar på.
Kom da.
Regel nr. 4: Hold følge. Jeg kan ikke vente annethvert minutt.
Jean Black er i sone H, kartkoordinat AQ-16.
Det er i Rockaways, 18 km unna. Denne veien.
Jeg tar ikke T-banen. Det er ikke trygt.
Et åpenbart mål. Det er all offentlig transport.
Du kan bli bombet av folk som ikke kjenner deg.
Å nei.
Han sa: "Jeg kan ikke gå så langt."
Hvis han skulle bli med, måtte vi ta buss eller T-bane.
T- banen var mye raskere. Og han skrev:
"Dessuten er det ikke noe å være redd for." Jeg svarte:
Det er lett for deg å si!
Men det... var det jo ikke.
IBLANT MÅ VI MØTE DET VI FRYKTER
IKKE TENK PÅ NOE
"Ikke tenk på noe." Det er et oksymoron, som "nå, da".
Et oksymoron er når to ord er selvmotsigende.
Pappa og jeg pleide å ha oksymoron-kriger.
Alvorlig morsomt.
Øredøvende stillhet.
Originale kopier.
Funnet savnet.
LÆRERPRAKTIKANT
"Lærerpraktikant"? Flytende gass.
- Klart forvirret. - Levende død!
"Nesten nøyaktig." Ekte imitasjon.
Tilfeldigvis... med vilje.
Kjempeliten.
Selv om han ikke sa noe, følte jeg for første gang siden pappa døde-
- at jeg hadde en å prate med.
Det er ingen her.
Ring én gang til, så dreper jeg deg!
- Hva er det du gjør? - Kom deg vekk!
Hei, du!
Hva gjør du med det kameraet?
Hvorfor sluttet du å snakke?
Jeg har undersøkt det nøye. Det er medisinsk umulig å slutte å snakke.
Med mindre stemmebåndene er fjernet eller kuttet-
- eller ødelagt av strupekreft eller noe.
Ellers er det en hysterisk reaksjon på en traumatisk hendelse-
- der personen bestemmer seg for å ikke snakke-
- for det ville gjenskape hendelsen.
Jeg tenkte du burde vite det.
Vent! Jeg kan ikke gå over denne. Broen er ikke trygg.
Jeg kan falle gjennom.
Jeg ser ikke det du skriver der borte.
Han skrev: "Krysser du broen, skal jeg fortelle historien min."
Vent på meg! Ikke gå for langt. Vent på meg!
Han skrev også: "La oss ta en pause, så snakker vi."
Det kan vi ikke. Vi har nettopp begynt.
Vent her.
Ikke gå fra meg!
Hallo?
Hører du meg?
Det er ingen her!
Du lovte å ikke forlate meg.
Hva sier han?
Ok... Han sier: "Jeg har bodd mange steder-
- men jeg ble født i Tyskland.
Etter krigen giftet jeg meg.
Vi fikk et barn, men jeg var for redd til å være far.
Da jeg var liten, var jeg i et bomberom med foreldrene mine.
En bombe eksploderte, og begge ble drept."
- Er det derfor du sluttet å snakke? - Jeg skal hente deg en brus.
Var det da du sluttet å snakke?
NEI - JA
MYE JEG IKKE SPØR DEG - MYE JEG IKKE VIL DU SKAL SPØRRE OM
Jeg vil at du blir med meg fra nå av.
Så trakk han på skuldrene som pappa pleide. Det likte jeg.
En måned med lørdager og søndager ble han med meg-
- og vi traff 37 flere Black-er.
Nei, nei, nei!
Du må se hva du gjør.
Cassidy Black bor ikke i Glendale, men i Woodhaven. La meg hjelpe deg.
Aurelia Black bor i Whitestone.
Baz Black bor i Flushing. Bea Black bor i Rosedale.
B.G. Black bor i Sunnyside. Skjønner du?
I morgen kan vi dra til Amara Black-
- i sone JJ, kartkoordinat AN-50 i Mill Basin.
KAN VI TA FRI OG SE EN FILM?
Regel nr. 7: Ingenting kommer foran letingen.
Hei, jeg heter Oskar Shcell. Faren min... Feil vei!
Liker du den?
Jeg klager ikke på at du går sakte, for du kan ikke noe for det.
Og ikke på at du går på do tre ganger i timen, for jeg vet du må.
Men du kan spise fortere!
Det var James Black, Don Black, Amos Black-
- Guthrie Black og alle tre Ben Black-ene.
Bortkastet.
NOK FOR I DAG
Vi er ikke ferdige.
- Jeg har en familie å gå hjem til. - Vær så snill, vent et øyeblikk.
Ben Black.
Guthrie Black.
Amos Black.
Forventer du virkelig at jeg skal se om... Du trenger hovednøkkel!
HOLD OPP
Jeg kan ikke!
Hvis jeg spør deg om noe, vil du svare sant?
Selv om det vil såre meg?
Tror du nøkkelen passer i en lås?
JA
Sikkert?
Helt sikkert?
Tror du vi finner låsen?
NEI
Jeg er heller ikke så sikker.
KANSKJE VI SKAL SLUTTE Å LETE?
Det er noe jeg må vise deg.
Jeg kunne ikke være sikker, så jeg sa ikke noe.
Men jeg følte det hele tiden.
Måten han gikk på, måten han trakk på skuldrene på-
- og siden bestemor ikke ville snakke om ham.
Han må være bestefaren min.
Mamma er ute.
Denne veien.
Du kan sitte på sengen min.
Jeg skrev ut disse fra Internett.
Dette er antagelig ham.
Eller det kan være ham. Han er kledd som han var.
Da jeg forstørret det, ble punktene så store at det sluttet å ligne noen.
Noen ganger ser jeg briller på ham. Eller... jeg tror iallfall det.
Andre barn ser vel sin far.
Her er det jeg ville vise deg.
På den verste dagen la pappa inn seks beskjeder på telefonsvareren.
Bare jeg har hørt dem.
MOREN DIN?
Spesielt ikke hun.
Den første beskjeden var kl. 08.56. Jeg ventet på å slippe inn på skolen.
Jeg lekte med Minch, kastet bort tid.
Er du der? Hallo?
Jeg prøvde nettopp på kontoret, men ingen svarte.
Du, det har skjedd noe.
Jeg har det bra. De ber oss bli hvor vi er.
Den andre beskjeden var kl. 09.12. Jeg var i klasserommet da.
Dere tar det vakre, magiske parallellogrammet og deler det...
Det er jeg igjen. Hallo?
Beklager, jeg håpte at du var hjemme.
Jeg vet ikke om du har hørt hva som har skjedd, men jeg har det bra.
Vi venter på å få vite hva vi skal gjøre.
Det er kaotisk. Brannmannskapet skal være på vei. Hva?
Den tredje beskjeden var kl. 09.58.
Flere av oss gikk hjem med Minchs mor-
- som sa at noe skjedde, men ikke hva.
Jeg var innom en butikk ved 92nd og Broadway for å kjøpe jus.
Jeg vet jeg var der akkurat da, for på kvitteringen sto tidspunktet.
Hallo?
Jeg må spille av alle.
Den fjerde beskjeden var kl. 10.07.
Om den gjennomsnittlige gangfarten til noen på min alder er 1,3 m/s-
- og at det var 9 minutter mellom de to beskjedene-
- regnet jeg ut at jeg gikk 724 meter.
Da var jeg foran kirken på Broadway. Jeg gikk tilbake og målte.
Det er jeg.
Jeg håpte du var hjemme.
Jeg ville så gjerne snakke med deg. Jeg ville forklare for deg...
Nei, vent! Jeg trenger bare et minutt til. Beklager.
Jeg kan ikke bruke telefonen særlig lenge. Jeg ville fortelle deg-
- hvor glad jeg er i deg.
Jeg ville si hvor glad jeg er i deg.
DET ER IKKE BRA Å HØRE PÅ DETTE
Den femte beskjeden var kl. 10.17.
Jeg snakket med portneren da.
Er du der?
Vær så snill å svare hvis du er der.
Nei!
Det er én beskjed til. Den sjette.
KL. 10.27.
SLUTT! IKKE MER!
OG IKKE LET MER
Hei! Vent litt!
Hva gjør du?
TING SKULLE BLI BEDRE - DE BLIR VERRE
Hvem sa at ting skulle bli bedre?
Så det var det?
VILLE HJELPE DEG - MEN GJØR DET VERRE FOR DEG
Vil du dra, så dra!
Jeg visste hele tiden at du var bestefaren min.
Om du tror vi vil savne deg, så ta det med ro, det vil vi ikke!
Faktisk burde jeg takke deg!
Min far var verdens beste fordi du var den verste!
Han gikk på Bronx Science High, var baseballagleder og redaktør i avisen!
Så studerte han på Rutgers, der han tok eksamen i biokjemi.
Han møtte mamma i en bokhandel og fridde i Norwalk i Connecticut.
Hver sommer dro vi til Toby Pond, der han fridde igjen.
Da jeg ble født, presset han løvblad, som fortsatt henger i vinduet.
Han ville bli forsker, men ble gullsmed for å tjene penger til oss.
Han elsket lukten av bensin. Han hatet tomater.
Han snakket ikke til meg som til et barn.
Så på en måte er din byrde tyngre enn min.
DØDSBO TIL SALGS
Hallo?
- Hei. Jeg heter Oskar Schell. - Oskar? Dette er Abby Black.
Er du der? Hallo?
Det er Oskar Schell. Jeg er her!
Oskar. Du har vokst. Kom, så drar vi.
Hvor skal vi? Jeg sitter ikke på med fremmede.
Det er en lur regel, men vi er ikke helt fremmede for hverandre.
Hopp inn.
Jeg sa sist du var her, at jeg ikke vet noe om nøkkelen.
- Men det gjør du. - Vel, mannen min...
...eksmannen min hadde dødsboet til salgs, som du nevnte.
Jeg syns du skal snakke med ham.
- Hvor er eksmannen din? - På jobb. Jeg skal kjøre deg dit.
- På en søndag kveld? - Det er mandag morgen i Japan.
Ok. Han sa dere kunne komme opp.
- 32. etasje. - Blir du ikke med?
Jeg venter her.
Lykke til.
Kom inn.
- Hallo. - Hallo.
- Hva kan jeg gjøre for deg? - Kjente du faren min?
- Faren din? Hvem er det? - Thomas Schell.
Jeg tror ikke det. Jeg kjenner ingen som heter Schell.
Han døde 11. september.
Det var leit å høre.
Jeg fant en konvolutt med ditt navn. Jeg trodde det var din nå ekskones-
- men hun kjente ikke til det, og en mann ropte fra det andre rommet.
- Hva vet du om faren min? - Når var dette?
3 måneder, 17 dager og 8 timer, -
- 16 minutter, 11... nå 12 sekunder siden.
Og i kveld, kl. 19.42.46 fant jeg et avisutklipp der pappa-
- hadde ringet rundt "sluttikke å lete", og et telefonnummer.
Nummeret var til Abby Black.
Det var jeg. I huset.
- Jeg flyttet ut. - Jeg vet det.
Hva var så spesielt med konvolutten?
Får jeg se?
- Sto det noe på konvolutten? - Det sto "Black".
Fant du den i en blå vase?
Det er ikke til å tro. Dette er bare helt utrolig.
Jeg har lett etter denne nøkkelen i over et år.
- Jeg har lett i måneder etter låsen. - Da har vi lett etter hverandre.
- Hva er den til? - En bankboks.
- Hva har den med pappa å gjøre? - Med din pappa?
Jeg fant den i skapet hans. Siden han er død, kunne jeg ikke spørre om den.
Så jeg måtte finne det ut selv.
Vel...
Min pappa døde også. For et par år siden.
Han... han skulle inn til en... undersøkelse, og...
Uansett-
- så sa legen at han hadde to måneder igjen å leve.
Jeg måtte finne ut hva jeg skulle gjøre med sakene hans. Bøker, møbler.
- Ville du ikke beholde dem? - Ikke noe av det.
Jeg solgte dødsboet.
Faren min og jeg sto ikke hverandre nær.
Han tilbrakte de siste månedene med å skrive til alle.
Søskenbarn, forretningspartnere, folk jeg aldri hadde hørt om.
Han skrev om alt han ikke fikk gjort, og det han gjorde, men ikke ville.
Fortalte om alt som han ikke fortalte meg.
Alt det jeg ønsket å vite om ham.
Trenger du en klem?
Det går bra, takk.
Skrev han ikke et brev til deg?
- Jo, men jeg var redd for å åpne det. - Jeg ville vært veldig nysgjerrig.
Kona mi sa at jeg var tåpelig. Barnslig.
Men du var barnet hans.
Jeg var redd det var et slags bekjennelsesbrev.
Jeg håpte han ville si at han beklaget.
Eller at han var glad i meg.
Eller noe personlig om oss, men det gjorde han ikke.
I slutten av brevet skrev han:
"Det er noe jeg vil du skal ha i den blå vasen-
- på hyllen i soverommet. Jeg tror du vil forstå hvorfor."
Men jeg hadde solgt den blå vasen!
Faktisk ga jeg den til faren din, før jeg hadde åpnet brevet.
Derfor harjeg prøvd å finne den.
- Har du møtt pappa? - Jeg har vel det.
Husker du ham?
Han nevnte noe om et jubileum.
14. september.
Og at han hadde planlagt en overraskelse til moren din.
Noe om en finere restaurant.
- Smokingen hans. - Uten nøkkelen kom jeg ingen vei.
Så du måtte finne pappa.
Men jeg visste ikke hvordan, jeg visste ikke navnet hans.
I noen uker gikk jeg bort til fars nabolag og håpte å støte på ham.
Jeg hengte opp plakater om at han som fikk vasen-
- på 75th Street, måtte kontakte meg. Men det var en uke etter, -
- du vet, 11. september...
Folk hengte opp plakater overalt.
Vel...
Du trenger ikke å lete mer.
Jeg beklager. Jeg vet du har lett etter noe, og det var ikke dette.
Det er greit.
Vi to kan gå i banken, finne ut hva det er sammen, og dele det.
Du er snill. Men nei takk.
Det går vel bra med deg?
Kan jeg si noe jeg aldri har sagt til noen?
Ja visst.
Den dagen fikk vi dra fra skolen nesten så snart vi kom dit.
Jeg gikk hjem.
En venn sa han ville ringe, så jeg gikk for å se på svareren.
- Der var mange beskjeder. - Fra vennen din?
Fra pappa.
Han var i bygningen.
Men det er noe jeg ikke har fortalt noen.
Ingen som helst, ikke noen gang.
Telefonen ringte.
Å, herregud.
Jeg klarte bare ikke å svare.
Det ringte og ringte, og jeg kunne ikke røre meg.
Jeg ville svare, men jeg klarte det bare ikke.
Svareren slo seg på. Det lød et pip.
...kl. 10.27. - Så hørte jeg pappas stemme.
Er du der?
"Er du der?"
"Er du der?" "Er du der?"
Han trengte meg, og jeg svarte ikke.
Jeg var redd. Jeg klarte det bare ikke.
"Er du der?" Han spurte ni ganger. Jeg vet det, forjeg talte.
Hvorfor sa han ikke "noen"?
"Er det noen der?" "Du" er bare én person.
Jeg tror han visste at jeg var der.
Kanskje han ville gi meg tid til å tørre å svare.
Det var lengst tid mellom den tredje og fjerde, den var på 15 sekunder.
Det var folk i bakgrunnen som gråt. Jeg hørte helikoptre.
- Er du der? - Jeg hørte glass bli knust.
Er du der?
Så ble det brutt.
- Tilgir du meg? - Tilgi deg?
For ikke å klare å svare?
For ikke å klare å si det til noen.
Selvsagt tilgir jeg deg.
Du aner ikke hvor mye bedre det får meg til å føle meg.
Jeg håper du finner det du leter etter.
Jeg må gå.
Takk.
Hva gjør han?
Oskar!
Gi meg det. Gi meg det.
Det går bra. Det går bra.
Slipp. Slipp. Slipp. Slipp.
Jeg har det. Det går bra. Slipp. Slipp, skatt.
Slipp det ut. Det går bra. Slipp det ut.
Det går bra. Det er greit.
Jeg lover å bli bedre snart. Jeg skal bli normal.
Det er det siste jeg ønsker. Du er perfekt!
Jeg prøvde utrolig hardt, mamma. Jeg kunne ikke prøvd hardere.
Det vet jeg.
Jeg vet det. Jeg vet det.
- Det vet du ikke. - Jo.
Det gjør du ikke, mamma.
Jeg vet at pappa ville vært stolt over at du ikke sluttet å lete.
Tror du jeg ville sluppet deg ut av syne?
Tror du jeg ville la det skje deg noe?
Jeg visste hele tiden hvor du var. Hele tiden.
- Gjorde du? - Da Stan fortalte om...
...alle telefonbøkene du trengte for et prosjekt om folketellingen-
- visste jeg at du pønsket på noe.
Hvordan?!
Folketellingen er ikke før om sju år.
Så jeg gikk inn på rommet ditt og prøvde å tenke som deg.
Jeg ønsket å forstå.
Spionerte du på meg?
Jeg lette etter deg.
Jeg fant spillet ditt med Black-listen-
- og indekssystemet over de fem bydelene.
- Min SSI. - SSI?
Sammenfoldbar soneindeks.
Du brukte de fire siste tallene av telefonnumrene.
- Jeg syntes det var smart. - Det var veldig smart.
Jeg laget mitt eget kart.
- Jeg tegnet inn alle sonene dine. - 104.
216 adresser.
472 personer kalt Black.
Jeg laget en liste over alle du skulle besøke den helgen.
Jeg ringte de du hadde vært hos, og møtte alle du skulle treffe.
Gjorde du?
Alle sammen?
Siden mannen min døde, har sønnen min lett i hele byen-
- med en nøkkel han tror er et spor, så han er veldig...
Takk. Tusen takk skal du ha.
Når han kommer... Han tok med seg hele kartet, og...
Takk.
Tusen takk. Tusen takk. Takk.
Takk.
- Hector Black likte jammen å klemme. - Han klemte meg 17 ganger.
Jeg ville komme meg vekk, men han bare fortsatte.
Og han føler at det på et vis har noe med farens død.
For en trist historie.
Jeg likte Elaine Black og de fem bråkete barna hennes.
- Fikk du en tegning? - Dusinvis.
Når han kommer, kan dere kanskje la ham sitte på den og...
Og hva med Leigh-Anne Black?
- Hun skrek at jeg skulle gå. - Ja, til meg også.
Om du hadde noen forbindelse med...
Gå. Vær så snill å gå. Gå!
Lona Black hadde en utrolig historie.
Jeg trodde Lona Black skulle briste i gråt.
Han vil klare seg. Bare noen få spørsmål, det er alt han trenger.
Er det greit for deg?
- Hun var helt fin da jeg kom. - Ja vel?
Jeg visste tiden du ville bruke fra Eleanor Black i Astoria til-
- Harlan Black i Bushwick.
Så leit det med faren din.
Mamma, det er den gutten!
Jeg syns mødrene våre ligner hverandre.
- Så du visste om nøkkelen? - Mhm.
Jeg visste du måtte finne en mening med alt. Og jeg måtte bli med deg.
Var du ikke redd jeg skulle bli voldtatt, kvalt eller knivstukket?
Hver time av hver dag.
- Jeg pustet ikke før du var hjemme. - Jeg er hjemme.
Jeg trodde at kun pappa kunne tenke som jeg.
Jeg også.
Det var så mange av dem som hadde mistet noe eller noen.
Akkurat som vi.
Hva savner du ved ham?
Jeg savner mange ting ved ham.
Jeg savner at han kunne spå været ved å ta på vinduet.
Når han kom hjem og ropte: "Hva holder dere på med?"
Jeg savner at han stakk armen ned i kaffebønnene på Fairway-
- fordi han likte følelsen.
Det gjorde meg så sint, fordi alle i butikken så på ham.
- Gjorde de? - Å, jeg vet ikke.
Jeg savner stemmen hans.
Jeg savner at han sier at han er glad i meg.
Jeg også.
Mamma?
Det er greit om du forelsker deg igjen. Hvis du vil.
Jeg forelsker meg aldri for første gang igjen.
Ingen kan være ham. Ingen.
Han fortalte meg det. Han sa:
"Jeg elsker moren din. Hun er en god jente."
Mamma?
Jeg sier ikke ofte nok at jeg er glad i deg, gjør jeg?
Jo da.
Å, vennen.
Det gjør du.
Trappene står.
Du går tidlig på skolen i dag.
Det er ikke skole i dag, det er Presidentenes dag.
Jeg trodde det var i februar.
De forandret det.
Jeg hadde skrevet et brev til de jeg hadde møtt.
Der sto det:
Kjære herr eller fru eller frøken, -
- eller Abby eller Hazelle eller Tommy eller Elaine, -
- eller andre jeg hadde møtt med etternavnet Black.
Kanskje dere husker meg.
Jeg heter Oskar Schell.
Jeg søkte hjelp til å finne låsen-
- til nøkkelen jeg trodde pappa etterlot meg.
De fleste av dere var svært hjelpsomme og snille.
Jeg ønsker å takke dere for det.
Jeg vil takke for rideturen jeg fikk-
- og for Taylors bilde av meg og nøkkelen.
Dere vil kanskje vite det, nøkkelen var ikke til meg.
Den var til en William Black, som kanskje trengte den enda mer enn jeg.
Jeg ble skuffet, så klart.
Men jeg er glad for at den er hvor den hører hjemme.
Jeg er endatil glad for skuffelsen.
Som er mye bedre enn å ikke ha noe.
Pappa fortalte at New York har hatt en sjette bydel, som fløt vekk.
De prøvde å redde den, men de klarte det ikke.
Og den kommer aldri tilbake.
Samme hvor mye jeg ønsker det-
- kommer pappa aldri tilbake.
Jeg trodde ikke jeg kunne leve uten ham, men nå vet jeg at jeg kan.
Jeg tror det ville gjort pappa stolt.
Og det er alt jeg noensinne ønsket.
EKSPEDISJON NR. 6 EKSTREMT HØYT OG UTROLIG NÆRT
DEDISERT SIR THOMAS SCHELL - GULLSMED OKSYMORON
Jeg fikk Leietagerens adresse av bestemor. Selv om jeg ønsket å si:
"Egoistiske knøl" og "faenzawa ta deg", så gjorde jeg det ikke.
Jeg ba ham komme hjem.
SCHELL & SØNN GULLSMED ANTIKKE SMYKKER
Gratulerer, Oskar.
Med utrolig mot og klokskap langt forut din alder-
- har du løst Leteekspedisjon nummer seks.
Du har bevist både eksistensen av den sjette bydelen-
- og din egen fortreffelighet.
Hvor de enn er, hyller menneskene av den sjette bydelen deg.
Og det gjør jeg også. Nå er det på tide å gå hjem.